KARHUJEN MAA suom: subisebbo
Kamtšatka.
Kaukana maailman laidalla
Siperian itäisellä äärellä.
Luonnon villein erämaa.
Raju ja joskus raakakin näytelmä.
300 tulivuoresta 30 toimivaa
syöksee laavavirtoja.
Tulta jään keskellä.
Koskematon maa kaukana ihmisestä,
kaukana kaikesta.
Yksi eläin hallitsee tätä avaruutta.
Niitä ei näy.
Mutta niitä on kaikkialla.
Laaksojen pohjalla,
vuorilla,
metsän sydämessä
15 000 - 20 000 karhua on vielä piilossa
lumipeitteen alla.
Ne odottavat
taipumattoman talven taittumista.
Kahdeksan pitkää kuukautta.
Pesissään karhujen elämä on hidastunut.
Vain vastasyntyneet liikkuvat - kömpelösti.
Karhut eivät elä ryhmissä tai pareittain.
Ne elävät yksin omissa pesissään.
Emonsa kanssa,
joka pitää niistä huolta kolme vuotta.
Pennut eivät vielä tiedä omasta elinympäristöstään
heti pesän ulkopuolella -
lumesta,
vuorista,
hyytävästä tuulesta.
Niiden pitää odottaa kevättä,
kun emo päättää, että on aika lähteä
ja löytää ulkomaailma.
Ilma on vielä liian raaka.
Purevasta pakkasesta huolimatta
nuori, kokematon karhu on jo ulkona pesästään.
Se on neljävuotias -
tarpeeksi vanha ensimmäiseen talveen yksin
erossa emostaan
ja kaksossiskostaan, jonka kanssa kasvoi.
Se ei varmaankaan syönyt tarpeeksi ennen ensilunta,
ja nälkä on ajanut sen pesästään liian aikaisin.
Sen on löydettävä syötävää.
Tai se ei selviydy.
Mutta miten, kun sen emo
ei enää ole opastamassa?
Mitä se voisi löytää tästä jäätyneestä avaruudesta?
Solien ja tulivuorten takana,
piilossa vuorten sydämessä,
on ainutlaatuinen paikka.
Jos karhut osaisivat puhua, ne kertaisivat taatusti tarua
Geysir-laaksosta.
Tarua hehkusta maan alla,
kuumista vesipatsaista maan syvyyksistä,
tuulessa tanssivasta höyrystä,
joka lämmittää kaiken ympäriltään.
Täällä on jo kevät.
Keidas vehreyttä ja lämpöä kuin tyhjästä
sydäntalvella
keskellä kylmyyttä ja lunta.
Nuori karhu tuntee laakson.
Emo vei sen sinne joka kevät.
Niinpä se yrittää löytää tien, jota se kulki emonsa perässä.
Pikkuhiljaa etsinnän jatkuessa
se muistaa.
Se on lähellä.
Se tuntee sen.
Se oli oikeassa. Nuppuja on jo auennut.
Se on löytänyt laaksoon johtavan tien.
Se voi vihdoinkin syödä, laiduntaa laiduntamistaan.
Se ei ole syönyt kuukausiin.
Sen elimistön pitää tottua siihen uudestaan kasveilla ja kuidulla.
Toistaiseksi se ei voi sulattaa muuta.
Mutta onko nuori karhu todella yksin laaksossa?
Ei. Se aistii jotain.
Kuten kaikki karhut, se on likinäköinen,
mutta sillä on tarkka hajuaisti.
Siten se tietää toisesta karhusta
ennen kuin se näkee tämän sakeassa sumussa
geysirien kuumuudessa.
Se lähestyy varovasti.
Se ei ole nähnyt toista karhua kuukausiin
eikä tiedä, miten tämä reagoi.
Tämän hajun se tuntee hyvin.
Se on siskon, jonka se jätti kymmenen kuukautta sitten
ennen talven tuloa.
Siskon jonka kanssa se eli kolme vuotta
ennen kuin ne erosivat.
Siskon jonka kanssa se leikki niin monta kertaa.
Niille haistelu on kuin halaus tai suukko.
Ne ovat iloisia nähdessään toisensa.
Ne tarttuvat toisiinsa, pitävät kiinni toisistaan,
lyövät toisiaan
näyttäen kiintymystään ja voimaansa.
Nuori karhu on jälleen yhdessä siskonsa kanssa.
Nyt se voi ottaa irti kaiken,
mitä laaksolla on tarjottavanaan.
Aika kuluu. Vähitellen ilma lämpenee.
Toisetkin karhut ovat löytäneet tiensä laaksoon.
Perhe - emo pentuineen.
Niillä ei ole mitään hätää.
Emo imettää vielä.
Emokarhu on hyvin tarkkaavainen,
aina varuillaan,
ja pitää pentunsa kaukana liian rajuista vanhemmista pennuista.
Kaikki emot tekevät samoin
pitäen toisia karhuja silmällä,
varsinkin nuoria,
joiden leikit voivat muuttua väkivaltaisiksi.
Totta tosiaan, nuoren karhun ja siskon välillä
päivien kuluessa
kilpailu, riidat ja raakuus
alkavat varjostaa niiden kiintymystä.
Ne eivät enää voi elää yhdessä.
Se on niiden lajin laki.
Vääjäämättä ne eroavat.
Niiden pitää hyväksyä kohtalonsa
elää yksin, erossa muista karhuista,
erossa perheestään.
Ei kaukana, vuorten laella
valtava 600-kiloinen koiras on myös hereillä.
Se on 12-vuotias ja hyvin kokenut.
Se söi paljon ennen talven tuloa
ja odotti oikeaa hetkeä lähteä pesästään.
Sillä ei ole kiire.
Se on rauhallinen.
Sen ei tarvitse syödä henkensä pitimiksi.
Niinpä se kuljeksii
omaan tahtiinsa.
Se nauttii paluusta luontoon.
Vedestä.
Maasta.
Lumesta.
Puista.
Kuin se näkisi vanhoja ystäviään jälleen
pesässään vietettyjen kuukausien jälkeen.
Sen sulavaa liikehdintää katsoessa
on vaikea uskoa, että karhuja on pitkään pidetty
villisti raivoavina petoina.
Ei. Karhuissa yhdistyy voima ja lempeys.
Iso karhu on rauhallinen
nauttien omasta rauhastaan.
Laaksossa nuori karhu näyttää tylsistyneeltä.
Sen iässä ei ole helppoa löytää tekemistä
yksikseen.
Sen pitää kasvaa ja oppia itsenäiseksi.
Nuori karhu ohittaa emon pentuineen
viimeisen kerran.
Ehkä se ajattelee omaa perhettään
ja iloista elämää emon ja siskon kanssa.
Elämää jota se ei enää koskaan koe.
Se katsoo viimeisen kerran laaksoa,
missä se vietti lopputalven.
Laaksoa joka saattoi pelastaa sen hengen.
Se kulkee solien kautta
laaksojen ja lumihuippuisten vuorten taa
vaeltaakseen valtavalla Kamtšatkan alueella
ja elääkseen karhun kohtalonsa.
Laaksossa
iso karhu tietää, ettei vielä ole aika lähteä.
Sitä se ei kuitenkaan tiedä,
että sen ja muiden karhujen tulevaisuus
päätetään samalla hetkellä
tuhansien kilometrien päässä Kamtšatkasta.
Siellä meren syvyyksissä
tyynenmerenlohet odottavat merkkiä.
500 miljoonaa lohta,
joista monet syntyivät Kamtšatkan joissa,
ovat päässeet mereen
ja kasvaneet neljä vuotta
syöden yltäkylläisyyteen asti.
Ne ovat sukukypsiä
ja valmiita 4 000 kilometrin matkalleen
lisääntyäkseen joissa
samassa paikassa, jossa ne syntyivät.
Miten ne löytävät tiensä valtameressä
on edelleen arvoitus.
Mutta kaikkien Kamtšatkan karhujen selviytyminen
on sen arvoituksen varassa.
Karhut ovat kärsineet talven.
Ne ovat olleet 6 - 8 kuukautta pesissään
syömättä.
Ne ovat eläneet vain kasveilla ja juurilla
viimeiset kaksi kuukautta.
Nyt niiden pitää odottaa lohia
rannikolle tuhansien kilometrien päästä.
Yksi pitkä kuukausi lisää
Kamtšatkan laiduntamista ja vaeltamista.
Odotus on pitkä.
Niin pitkä.
Ne kaikki tarkkailevat jokea,
odottavat lohia,
evän räpytystä,
hopeista heijastusta.
Vedessä kiemurtelevaa viivaa.
Sitä ensimmäistä kalaa.
Nälkä on tehnyt niistä äkäisiä ja tavallista suvaitsemattomampia.
Niiden pitää olla parhaalla apajalla,
kun lohet saapuvat
viimein.
Karhut ovat odottaneet kuukausia tätä hetkeä -
vuoden ensimmäistä kalaa,
lupausta paremmista ajoista.
Pian kalaa on vielä enemmän.
Miljoonat lohet ovat vain parin kilometrin päässä rannikolta -
eivät kaukanakaan.
Niillä on edessään viimeinen este -
merileijonien hampaiden välttäminen.
Suurin osa niistä selviytyy ja parveutuu
aloittaakseen matkansa viimeisen etapin -
joet.
Valtavassa määrässä suolavettä
ne havaitsevat pienimmän pisarankin makeaa vettä
synnyinjoestaan.
Haju on arvoituksellisesti säilynyt niiden muistissa
ja johdattaa niiden synnyinpaikkaan.
Pienissä ryhmissä ne aloittavat ylävirtaan
lisääntyäkseen ja jatkaakseen sukuaan.
Karhut kohtaavat ne määränpäässä.
Niinpä vuorilta ja metsistä,
mistä ne hakivat suojaa,
laaksoista missä ne laidunsivat,
kaikkialta
ne suuntaavat parhaille joille kalaan.
Ne kulkevat päiviä
seuraten samoja reittejä
kuin karhusukupolvet ennen niitä.
Nuori karhu on siellä valmis kalaan.
Se ei saa tehdä viime vuoden virhettä,
kun se ei syönyt tarpeeksi kalaa.
Emo pentuineen on myös siellä.
Sitten isot urokset saapuvat.
Kokemus on opettanut niille kärsivällisyyttä
olla hätäilemättä.
Ne osaavat odottaa oikeaa hetkeä
varmistaa, etteivät lohet pääse karkuun.
Edellisenä vuonna syntyneet pikkukalat
napsivat kalaa karhun käpälistä.
Kerrankin jokin pieni syö jotain suurta.
Karhuilla on yksi tavoite tänä kesänä -
ahtaa itseensä jopa 50 lohta päivässä
ja kerätä selviytymistä varten mahdollisimman paljon rasvaa.
Se ei ole ongelma isoille uroksille
mutta eri asia emoille ja nuoremmille karhuille.
Kalat ovat liian nopeita ja joki liian leveä.
On erittäin vaikeaa kalastaa
ja samaan aikaan pitää toiset karhut kaukana.
Pennut ovat huolettomia
eivätkä tiedä emojensa kestämästä paineesta.
Mutta miksi ne kalastaisivat itse,
jos ei ole pakko?
Kaikki emot ja pennut kokevat tämän.
Aamulla
urokset tulevat taas kalaan joen rantaan.
Niillä ei ole pentuja huolehdittavinaan
ja pitävät koko kalasaaliin itsellään.
Emojen pitää löytää parempi apaja,
mistä saa enemmän ja helpommin kalaa.
Mitä ylemmäksi lohet uivat,
sitä enemmän ne väsyvät,
joten emot seuraavat niitä
liikkuen pois joensuulta.
Kauempana yläjuoksulla
on paikka, missä on enemmän lohia
kuin missään muualla maailmassa.
Kuril-järvi.
Miljoonat lohet uivat järven poikki joka kesä.
Kamtšatkan karhut tietävät sen
saapuen järvelle satapäin kerrallaan.
Nuori karhu on myös järvellä.
Se saa vihdoinkin ensimmäisen kalansa.
Mutta ongelma on yhä sama.
Hyvästä apajasta saa harvoin nauttia yksin,
ja koska karhut eivät pidä läheisyydestä,
paine kasvaa nopeasti emojen välillä.
Paine pahenee
seuraavien päivien aikana,
kun maailman suurin ryhmä karhuja
kokoontuu järvelle.
Aikanaan emot pääsevät veteen,
missä ne voivat kalastaa rauhassa.
No, eivät ihan rauhassa.
Heti kun emo saa kalan,
pennut varastavat sen.
Ruokaa ei jaeta tasan.
Heikommat karhut jäävät usein ilman.
Puolet karhunpennuista kuolee alle kaksivuotiaina
sisaruskilpailun johdosta, nälkään,
tauteihin ja onnettomuuksissa.
Emokarhu käyttää koko päivän pennuistaan huolehtimiseen,
ja vasta illalla,
kun se on varma, että ne ovat syöneet tarpeeksi,
se voi vihdoinkin syödä itse.
Nuori karhu on löytänyt rauhallisen apajan
syrjässä emoista ja kaikesta hälinästä.
Mutta kalastaako se todella kuin aikuinen
vai leikkiikö se vielä kuin pentu?
Se on nyt ratkaisevassa iässä,
jolloin se viettää ensimmäisen vuotensa erossa emostaan
oppiakseen itsenäiseksi.
Se on nuori,
joten jokainen sen lähelle tuleva samanikäinen naaras
on häiriöksi senhetkiselle tekemiselle.
Se haluaa todennäköisesti ensimmäistä kertaa paritella.
Sen pitää opetella sitäkin.
Mutta opetellessaan
se ei enää varmista vain omaa selviytymistään.
Se osallistuu myös suvunjatkamiseen.
Emokarhu saapuu.
Se on nuori,
ja sillä on vain yksi pentu, mikä on tavallista ensimmäiselle pentueelle.
Emo hemmottelee, ruokkii ja suojelee pentuaan,
kunnes tämä on tarpeeksi vanha yksineloon.
Sitten pentu jättää emonsa.
Se viettää viimeistä kesää emonsa kanssa.
Niinpä siitä on nautittava.
Se leikkii ja juoksee aalloissa ja tuulessa
huolettomana joka hetkestä nauttien.
Kesä on pian ohi.
Vuodenajat vaihtuvat nopeasti Kamtšatkassa - paitsi talvi.
Se jatkuu kuukausia.
Karhujen pitää jo alkaa valmistautua siihen.
Lohet jatkavat matkaansa.
Tuhannet uivat ylävirtaan
lannistumattoman vaiston ajamina
kuteakseen synnyinpaikassaan.
Makeaan veteen päästyään ne eivät enää syö eivätkä juo.
Arvoituksellisesti ne muuttuvat
epämuodostuneiksi ja punertuvat
ja mätänevät sitten.
Joki missä elämä alkaa,
on nyt joki, joka on niille kuolemaksi.
Osa on niin uupunut,
että se luovuttaa.
Toiset jatkavat taistelua
uiden virtaa vastaan.
Ne jotka vielä jaksavat uida,
laskevat miljoonia munia,
joista kehittyy miljoonia lohia,
jotka tulevat takaisin samaan paikkaan viidessä vuodessa -
päättymätön elämän kiertokulku.
Karhuille
punalohet ovat merkki lopusta -
kesän ja lohikauden lopusta.
Nyt ne tietävät, että niiden on syötävä mahdollisimman nopeasti,
ahdattava itsensä ja ruokittava pentunsa.
Niiden pitää valmistautua talven tuloon.
Niinpä ympäri järveä
ne kalastavat kuin viimeistä päivää.
Alempana pääjuoksulla lohia ei enää ole.
Karhut suuntaavat järvelle.
Aggressiiviset parivuotiaat saapuvat
riidanhaluisina ja valmiina tappeluun.
Muttei täälläkään ole paljon kalaa jäljellä.
Niinpä karhut kerääntyvät sinne, missä lohia vielä on.
Nuori uros ja emo pentuineen
ovat hukassa teinikarhujen
ja toisten karhujen joukossa.
Pian karhujen pitää mennä metsän taa
ylemmille joen pienille sivuhaaroille
löytääkseen viimeiset jäljellä olevat lohet.
Niin monta karhua,
niin vähän kalaa.
Karhut ovat yksin suurimman osan vuotta.
Ne eivät ole tottuneet läheisyyteen.
Täällä niitä on tungokseen asti.
Mutta ainoa aito yhteys
on emojen ja niiden pentujen välillä.
Äkäisten ja aggressiivisten karhujen keskellä
yrittäessään ruokkia viimeistä kertaa
emon pitää kalastaa ja pitää silmällä pentujaan
samaan aikaan.
Kaiken muun lisäksi
kaksi takkuturkkista orpoa tulee.
Niillä ei ole emoa kalastamassa.
Niiden ainoa keino saada ruokaa
on varastaa sitä nuoremmilta.
Toisin kuin urosten, emon pitää sekä taistella kalasta
että puolustaa ja suojella pentujaan.
Tämä vaisto yksin tekee siitä vielä vahvemman.
Nuori karhu ei ole kotonaan
kaiken tämän aggression keskellä.
Mutta sitä kiinnostaakin enemmän nuori naaras
kuin ruoan etsiminen.
Karhut jotka eivät voineet tai halunneet
tapella henkensä kaupalla,
syövät mätää kalaa joen varrella.
Toisin kuin nuoren karhun, niiden tärkein tavoite on selviytyminen.
Lohien uuvuttava matka on tullut päätökseensä.
Yksi sukupolvi kuolee, jotta toinen voi elää.
Toiset lohet tulevat takaisin,
ja toiset karhut syövät niitä.
Niin kauan kuin lohet jatkavat vaellustaan,
karhut hallitsevat tulisesti tätä erämaata
yhä ihmisen koskemattomissa.
Sellaista on karhun elämä kaikessa sen majesteettisessa mielettömyydessä,
koska oikeastaan ne elävät elämänsä
yrittäen selviytyä talvesta,
elpyä talvesta,
valmistautua talveen,
ja tehden kaiken uudestaan.
Mutta mikä olisi kauniimpaa kuin nämä luontokappaleet,
niiden seesteisyys?
Ja voimakkuus, sinnikkyys, sisukkuus ja päättäväisyys
niiden selviytymiskeinoina?
Pari päivää myöhemmin joet ovat täysin tyhjät.
Nuori karhu etsii lohia, mutta niitä ei enää ole.
Kalastettavaa ei vain ole.
Söikö se tarpeeksi?
Selviytyykö se talvesta?
Ehkä se nyt ymmärtää, että kaikki aika ja tarmo
olisi pitänyt uhrata yhteen asiaan -
selviytymiseen.
Sumu leijuu järven yllä.
Yksi toisensa jälkeen viimeiset karhut lähtevät ylängölle
ja valmistelevat pesänsä talvea varten.
Nuori karhu epäröi
mutta tietää, että senkin on lähdettävä.
Vain nuori emo pentunsa kanssa viipyy.
Ne viettävät talven yhdessä.
Sitten niiden pitää erota.
Pentu lähtee.
Sen pitää oppia itsenäiseksi,
kuten nuori karhu.
Se on lajin laki.
Niinpä se nauttii saamastaan lempeydestä ja kiintymyksestä,
jotka yhtenä päivänä ovat poissa
emon mukana.
Pari viikkoa myöhemmin Kamtšatkassa on taas talvi.
Paksun lumipeitteen alla
piilossa pesissään
20 000 karhua odottaa kärsivällisesti
paluuta järville,
vuorille,
joille,
niiden maille -
karhujen maahan.